// Рідний край. – 2001. – № 1 (4). – С. 111–115.
Дем’янко Н.Ю.
Тарасова Н. І.
УКРАЇНСЬКИЙ ФОЛЬКЛОР У МИСТЕЦЬКІЙ І НАУКОВО-ПЕДАГОГІЧНІЙ ДІЯЛЬНОСТІ ВАСИЛЯ ВЕРХОВИНЦЯ

Серед концептуальних положень реформування системи освіти в Україні провідними є її національна спрямованість, невіддільність від національного грунту, органічне поєднання з історією і традиціями українського народу, необхідність пізнання, всебічного осмислення і раціонального застосування у сучасному навчально-виховному процесі усіх найкращих пластів вітчизняної педагогіки, забороненої чи навмисно забутої спадщини її провідних творців. Серед них – репресований, розстріляний і посмертно реабілітований видатний український педагог, музикознавець, етнограф, хореограф,  диригент і  композитор Василь Миколайович Верховинець (Костів) (1880-1938). Своєю багатогранною творчістю він зробив вагомий внесок у розвиток теорії і практики виховання.    
	Професор В.М.Верховинець - педагог-новатор, викладач вищої школи, автор навчальних програм, підручника, посібника, основоположник українського музично-ігрового репертуару для дітей (“Весняночка”), засновник теоретичних засад розвитку національної хореографії (“Теорія українського народного танцю”), постановник першого національного балету (“Пан Каньовський”, муз. М. Вериківського), дослідник українського фольклору (“Українське весілля”), основоположник сценічного жанру - театралізованої пісні, організатор художнього колективу нового типу (“Жінхоранс”), автор численних хорових і вокальних творів, аранжувань українських народних пісень.
	Наукове дослідження творчості В.М. Верховинця дає підстави стверджувати, що усі новаторські теоретичні і практичні здобутки педагога і митця мали метою формування національної культури молоді: передачу їй багатої духовної спадщини і соціально-історичного досвіду українського народу, розвиток потреби і здатності сприймати, розуміти, примножувати його надбання, виховання національної самосвідомості, гідності, патріотизму, рис національного характеру.
	Плідна етнографічно-дослідницька діяльність В.М. Верховинця сприяла обгрунтуванню і впровадженню ним системи засобів формування національної культури підростаючого покоління, чільне місце в якій посідає український фольклор. Це зумовлено тим, що у цій формі суспільної свідомості інтегрувалась, закріплювалась та акумулювалась вироблена народом традиційна інформація: етнічна самосвідомість, історична пам’ять, міфологічні традиції, символізація явищ матеріальної культури, соціонормативні стереотипи та інше. Через фольклор від покоління до покоління передавались світоглядні уявлення, морально-етичні, естетичні, правові, релігійні погляди українців. У художніх образах українського фольклору розкриваються найкращі риси національного характеру: патріотизм, хоробрість, чесність, людяність. Йому властиві життєвість змісту, велика емоційна сила, яскрава образна виразність, соковитий національний колорит.
	Для розуміння місця і ролі фольклору у спадщині В.М. Верховинця зупинимося на його визначенні та класифікаційних критеріях. Педагог розглядав фольклор як “художнє відображення дійсності у словесно-музично-хореографічних і драматичних формах колективної народної творчості, що відбиває світогляд народу та нерозривно пов’язана з його життям і побутом”[5,с.5].
	Поліелементність, синкретичність фольклору зумовлює розподіл його жанрів у розряди за засобами художньої виразності та за характером комбінації цих засобів. Класифікація фольклорних жанрів базується на співвідношенні того, що відображено у тому чи іншому виді фольклору, і того, якими образно-художніми засобами це досягається. У залежності від співвідношення “об’єктивного” і “суб’єктивного”, від того, що переважає в тому чи іншому жанрі - узагальнення об’єктивних явищ дійсності (процеси, події, що відбуваються у житті природи, суспільства та ін.) або ставлення людини до дійсності (вираження внутрішнього стану, думок, почуттів), жанри фольклору можна поділити на епічні, ліричні і драматичні [5,с.104].
	До епічних належать прозаїчні і пісенні жанри, у яких переважає типізація явищ об’єктивної дійсності над вираженням ставлення до неї, до ліричних - пісенні, музично-хореографічні, пісенно-хореографічні жанри, у яких переважає типізація ставлення людини до дійсності. Драматичні жанри - обрядове дійство, гра, народна драма - являють собою взаємопроникнення “об’єктивного” і “суб’єктивного”, розкриття внутрішнього стану людини і ставлення її до дійсності у процесі діяння. Майже усі ці жанри знайшли своє відображення у творчості В.М. Верховинця.
	Серед епічних жанрів педагог широко використовував казку, де образно-художніми засобами є слово і міміка. Як оповідання чарівно-фантастичного, алегоричного і соціально-побутового характеру, у яких утверджується ідея торжества добра над злом, казки віддзеркалюють елементи духовної і матеріальної культури різних епох, соціальні суперечності, морально-етичні принципи та світогляд українського народу. Василя Миколайовича приваблювало те, що казки, виконуючи повчально-розважальну функцію, допомагають становленню людини як особистості.
	У педагогічній спадщині В.М. Верховинця представлені здебільшого казки про тварин. Виникнувши у давню давнину як оповідання з досвіду мисливців, вони служили для передачі молоді знань про життя тварин і полювання на них. Пізніше у цих казках виявився антропоморфізм, що полягав в уподібненні поведінки тварин людській [4,с.217]. Завдяки прийому алегорії, в них викривається жорстокість, безчестя, зарозумілість сильних, підтримуються слабкі, утверджується справедливість. З метою формування національної культури підростаючого покоління, виховання морально-етичних принципів і норм поведінки В.М. Верховинець включив до репертуарно-методичного посібника “Весняночка” невеличкі казки у віршованій формі, доповнюючи їх музичним супроводом та інсценізацією. Він використовував казки у педагогічній роботі у школах, у процесі підготовки майбутнього вчителя у Київському педагогічному інституті (1919-1920),  Полтавському інституті народної освіти (1920-1932), Харківському музично-драматичному інституті (1927-1928). Серед них - “Два півники” [1,с.261], “Голуб-голубочок” [1,с.153], “Чом, сіренький горобчику” [1,с.276] та інші. У сучасному навчально-виховному процесі початкової школи доцільно їх застосовувати на уроках музики, читання, під час проведення позакласних виховних заходів.
	Важливе місце у творчості В.М. Верховинця належить українському ліричному фольклору: пісенному, музично-хореографічному, пісенно-хореографічному. Гносеологічною особливістю лірики є чуттєвий характер сприймання об’єкта, естетична оцінка якого виявляється у сфері емоційного, експресивного. Ліричний фольклор за своєю специфікою фокусує увагу на особі виконавця, відображаючи його внутрішній стан, темперамент, світовідчуття. Він відзначається надзвичайною розмаїтістю щодо жанрових різновидів, тематичних розгалужень, функціональних призначень та передає життєві факти, настрої, почуття. Відбиваючи духовний світ українського народу, його високі моральні та естетичні ідеали, ліричний фольклор містить у собі невичерпний виховний потенціал.
	Досліджуючи ліричні пісенні жанри, педагог писав: “У пісні виливаються жарти, радощі й страждання народні; народ проявляє свої почуття, співаючи веснянки, щедрівки, петрівочні та інші побутові пісні...” [2,с.121]. Українська народнопісенна творчість характеризується інтонаційним багатством мелодій, різноманітністю ритмічних малюнків, своєрідним гармонічним і ладотональним забарвленням, виразністю та емоційною насиченістю поетичних текстів. За своєю природою пісенні жанри є словесно-музичними: у них засобом типізації ставлення до дійсності виступає пісенна мова. Текст і мелодія пісні органічно взаємопов’язані, доповнюють і збагачують одне одного, посилюють ті елементи ліризму, які недостатньо чітко виражаються кожним з них окремо. Ураховуючи класифікаційний критерій естетичного ставлення до дійсності, різні типи емоційного стану, галузь пісенної лірики можна поділити на пісні трудові, заклинальні, гімнічні, героїчні, елегійні, жартівливі, сатиричні.
	Трудові пісні, які використовував у своїй педагогічній діяльності В.М. Верховинець, виражають емоційне ставлення до будь-якого виду праці, до її умов або результатів. Як один з найдавніших, цей жанр пісенної лірики супроводжував колективну працю людей. Але поступово він відмежувався від безпосередньо виробничої діяльності і модифікував в інші жанрові різновиди, де зображення трудового процесу і вираження ставлення до нього набуло різноманітних форм. Прикладом трудових пісень у творчості педагога є “Ой ми поле оремо” [1,с.199], “Вийшли в поле косарі” [1,с.232], “Ой піду я та по Дунаю” [3,с.83]. Їх вивчення на уроках музики у початковій школі дозволить прищеплювати дітям любов до праці як найважливішої сфери життя людини, виховувати повагу до людей праці, розвивати самостійність та ініціативу. 
	Зміст ліричних заклинальних пісень ширший за тематику трудових, бо охоплює не лише заклинання продуктивних сил природи, але й поширюється на різні моменти життя людини. Їх художня і виховна цінність полягає в образно вираженому бажанні щастя, здоров’я, добра, достатку. Утративши магічну функцію, ці пісні пізніше перетворилися на музично-поетичні мініатюри, що супроводжують народні звичаї, дитячі ігри, застосовуються у побуті. Заклинальні пісні зустрічаємо на сторінках репертуарно-методичного посібника “Весняночка”: веснянку “Розлилися води” [1,с.108], обжинкову “Іди, іди, дощику” [1,с.110], колискові “Ой люлю, люлю” [1,с.85], “Котику сіренький” [1,с.87] та інші.
	Для вирішення педагогічних завдань у практичній діяльності та науково-методичних працях (“Українське весілля”, “Весняночка”) В.М. Верховинець звертався до ліричних гімнічних пісень,  які за своїм змістом і характером наближаються до заклинальних та  відзначаються яскравим національним колоритом. У них народ виражає почуття радості, захоплення, вдячності, звернені до природи, людини чи будь-якої важливої події у житті. Урочисті хвалебні співи поступово трансформувалися в обрядові вітальні пісні: щедрівки, веснянки, весільні та інші. У них найбільш повно відобразилась багатовікова культура українського народу. Прикладом є щедрівка “Ялина” [1,с.284], гагілка “Ой зійшло три зіроньки” [1,с.184], весільні “Ой у садочку гілчастім” [3,с.122], “Хміль лугами” [3,с.131]. 
Заклинальні і гімнічні пісні доцільно використовувати не лише на уроках музики, народознавства, природознавства, але й при проведенні тематичних ранків, свят та інших позакласних заходів. Це сприятиме прилученню молодших школярів до основ української національної культури,  вихованню в дусі ідеалів добра, формуванню національної самосвідомості.
	З метою виховання підростаючого покоління “в дусі патріотизму та любові до захисників рідної Вітчизни” [1,с.149] педагог використовував ліричні героїчні пісні. Вони типізують почуття, що охоплюють народ у боротьбі з ворожими силами під час війн, повстань та виражаються безпосередньо як настрій співаючих у суб’єктивно-об’єктивному образі. В українських героїчних піснях відображені ратні подвиги, визвольна боротьба народу проти іноземних поневолювачів. Серед них є і бойові, маршові, і наспівні, сумні пісні. У репертуарно-методичному посібнику “Весняночка” Василь Миколайович пропонує для вивчення героїчні пісні “Ой ходить Іванко” [1,с.143], “А вже весна” [1,с.105] та інші. Безумовно, їх спів на уроках музики, заняттях хорових гуртків у початковій школі сприятиме вихованню патріотичних почуттів, найкращих рис національного характеру, ознайомленню дітей з радісними і трагічними епізодами героїчної історії українського народу. 
	Ефективним засобом формування національної культури, збагачення духовного світу вихованців В.М. Верховинець вважав ліричні елегійні пісні. Вони передають почуття журби, туги, горя, що покликані різними обставинами життя людей: соціальним станом, невдачами, розлукою, нещасливим коханням. Наскільки різноманітні приводи, що породжують ці почуття, настільки різноманітні й зміст, форма, структура елегійних пісень. Чимало з них зібрано у науковій праці педагога “Українське весілля”. Вони супроводжують найбільш драматичні епізоди весільного обряду, наприклад: “Кісоньки мої” [3,с.105], “Віночку мій перловий” [3,с.109], “А в неділеньку рано” [3,с.118]. В.М. Верховинця приваблювала надзвичайна мелодійність, емоційна насиченість і виразність елегійних пісень. Він збагатив ними  зміст посібника “Весняночка”. Серед них - “Шумить, гуде сосононька” [1,с.174], “Ой гілля-гілочки” [1,с.154], “Ой летіла зозуленька” [1,с.157]. Вивчення і використання цих пісень на уроках музики, заняттях шкільного хору сприятимуть активізації естетичного розвитку  молодших школярів, прищепленню любові до української народної пісні.
	Однією з найпривабливіших рис українського характеру є гумор, який В.М. Верховинець любив і цінував. Він вважав, що жарт і гумор приносять радість, яка “конче необхідна для здорового розвитку душі й тіла, пробудження дитячого мозку до активної діяльності” [1,с.22]. Тому невипадково педагог звернувся до українських жартівливих пісень, у яких народний гумор виражається з приводу різних обставин життя людини, відхилень від норм народної етики, моралі, естетичних уявлень і смаків. Він використовував пісні “Гей ви, хлопчики” [1,с.294], “Ой вийтеся, огірочки” [1,с.121], “Шум” [3,с.129], “Зять тещеньку просить” [3,с.145]. Жартівливі пісні, мелодії яких цілком доступні дітям і легко запам’ятовуються, створюють веселий настрій, допомагають формуванню певних принципів і норм поведінки у молодших школярів. Вони можуть застосовуватись під час різноманітних позакласних виховних заходів, на уроках музики та заняттях хорових гуртків.  
	У педагогічній спадщині В.М. Верховинця широко представлений дитячий фольклор: пестушки, утішки, поспівки. Ці коротенькі ігрові пісеньки покликані активізувати, заохочувати до діяльності, розвивати і розважати дитину. Вони розкривають перед нею скарбницю рідної мови, дають найпростіші уявлення про близький їй світ, пробуджують рухливість, бадьорість. Ураховуючи їх виховне значення, педагог включив у “Весняночку” шістнадцять пестушок і утішок: “Диби-диби” [1,с.43], “Ладки, ладки” [1,с.46], “Гоп-гоп” [1,с.48], “Равлик-павлик” [1,с.52], “Сорока-ворона” [1,с.56] та інші. 
	Отже, усе жанрове розмаїття ліричного пісенного фольклору було предметом етнографічних досліджень В.М. Верховинця та використовувалось ним у теоретичній і практичній педагогічній діяльності. Так лише у праці “Українське весілля” він зібрав понад сто сорок ліричних пісень, у репертуарно-методичному посібнику “Весняночка” - двадцять шість. Пісенний фольклор педагог застосовував у роботі з учнівськими, студентськими, професіональними хоровими колективами (Полтавська окружна хорова капела, “Чумак”, “Жінхоранс”), у хоровій студії при Музичному товаристві ім. М.Д. Леонтовича у Києві, у процесі підготовки майбутнього вчителя у вищих навчальних закладах.
	Важливого виховного значення В.М. Верховинець надавав народному хореографічному мистецтву, яке грунтується на виразності ритмічного руху і пластики людського тіла. В музично-хореографічному жанрі засобами образно-художньої типізації ставлення до дійсності, виявлення настрою, почуттів є музика, танець, міміка.
	Танець є невід’ємною складовою культури українського народу. Якщо у давні часи танці виконували комунікативну функцію, були простим і надійним засобом передачі і збереження цінного виробничого досвіду за допомогою жестів і рухів тіла, то пізніше вони естетизувалися і стали явищем мистецьким, апелюючи вже не до розуму й пам’яті, а безпосередньо до почуттів та естетичної потреби. В українському танці відтворюється все багатство народного життя, звичаї, традиції, світоглядні уявлення, мрії і сподівання українців. Досліджуючи народні танці, В.М. Верховинець помітив, що одні з них проходять “легко й мило”, другі - “з шумом, бурхливо”, а деякі - “грізно, войовничо”. Таке розмаїття настроїв передається, зауважує педагог, за допомогою “особливої мови українського танцю, яка завжди свіжа, нова і мила”, “мальовничих фігур і широкої, нічим не обмеженої фантазії думок” [2,с.124] . Народний танець Василь Миколайович відносив до найефективніших засобів формування національної культури молоді.
	Українське хореографічне мистецтво у спадщині педагога представлене двома жанровими формами: побутовим і сюжетним танцем.
	До побутових танців належать гопаки, козачки, метелиці, коломийки, гуцулки. Саме в них найбільш чітко виявляються риси національного характеру: волелюбність, героїзм, завзяття, скромність, дотепність та інші. У “Теорії українського народного танцю” В.М.Верховинець описав та обробив побутові танці “Гопак” [2,с.109], “Козачок” [2,с.130], “Два херсонські танці” [2,с.112].
	Сюжетні танці більш удосконалені з художнього боку та різноманітні за тематикою. В них відображаються конкретні явища навколишнього життя, природи, трудові процеси, простежується розвиток сюжетної лінії. Вони розподіляються на чотири тематичні групи, кожна з яких репрезентована у творчості педагога: 1) тема праці - “Шевчик” [2,с.140]; 2) народна героїка - “Аркан”; 3) народний побут – “Роман” [2,с.132],  “Василиха” [2,с.138], “Рибка” [2,с.142]; 4) явища природи, зображення виробничих знарядь у дії - “Журавель”, “Віз” та інші.
	Українські народні танці В.М. Верховинець широко використовував як балетмейстер у театрах М.К. Садовського, “Товариства українських артистів” (1906-1919) у п’єсах “Зальоти соцького Мусія”, “Паливода”, “Маруся Богуславка”, “Галька”, “Пісні в лицях” та інших, застосовував у роботі з хореографічними гуртками, “Жінхорансом”, у трудшколі ім. І. Котляревського в Полтаві (1920-1932), у спрощеному вигляді представив у репертуарно-методичному посібнику “Весняночка”. Дослідження хореографічного фольклору дозволили педагогові не лише створити науково-теоретичну базу для подальшого розвитку української хореографії, а й стати постановником першого національного балету “Пан Каньовський” (1931) у Харківському оперному театрі, “Триколінного гопака” (“Лондонського”), виконавці якого одержали першу премію Першого міжнародного фестивалю народного танцю у Лондоні (1935), піднести український народний танець на високий професійно-виконавський рівень, грунтовно розробити методику його опанування (“Теорія українського народного танцю”).
	Пісенно-хореографічний фольклор, який знайшов своє місце у творчості В.М. Верховинця, поєднує найбільш складні за своєю природою жанри: танцювальну пісню, хороводно-ігрову пісню, хоровод. У них засобами образно-художньої типізації ставлення до дійсності є слово, музика, танець, міміка. Якщо словесний текст у цих жанрах виражає думку, окреслює художній образ, розповідає про події, то музика, жест, хореографічний рух глибше розкривають ліричний підтекст пісні, її емоційний зміст. Такий спектр художньо-виразних засобів забезпечує великі виховні можливості пісенно-хореографічного фольклору. Танцювальні пісні “Перепілка” [1,с.168], “Плету лісочку” [1,с.185], хороводно-ігрові пісні “Женчичок” [1,с.173], “Мак” [1,с.190], хороводи “Кривий танок” [1,с.179], “Кроковеє колесо” [1,с.177], “Дружба” [1,с.182] та багато інших Василь Миколайович включив до репертуарно-методичного посібника “Весняночка”, широко використовував у роботі з жіночим театралізованим хоровим ансамблем “Жінхоранс” та численними художніми колективами.
У початковій школі елементи української хореографії та зразки пісенно-хореографічного фольклору доцільно застосовувати на уроках музики, народознавства, заняттях хореографічних гуртків. Українські народні танці, поставлені з урахуванням вікових особливостей молодших школярів, можуть бути прикрасою будь-якого шкільного свята або іншого виховного заходу. Сьогодні педагогам і вихователям  слід звернути особливу увагу на український танець як могутній виховний засіб та якомога частіше його використовувати у навчально-виховному процесі. 
	Іншою галуззю фольклору, яка має безпосереднє відношення до діяльності педагога і митця, є народне драматичне мистецтво. У драматичних жанрах основним засобом, організуючим усі художньо-зображувальні елементи, є дія. До них належать обрядове дійство, гра, народна драма. У науковій праці “Українське весілля” В.М. Верховинець подав повний запис найбільш розгорнутого взірця родинно-побутової обрядовості - традиційного народного весілля, у якому відбився весь процес розвитку суспільства, міфологічні, релігійні, правові, моральні, естетичні погляди українців. Соковитим національним колоритом відзначаються усі драматичні, вокально-хорові та хореографічні епізоди обряду. Його словесний супровід, багатий за тематикою і жанрами, найбільш повно передає українську ментальність. Надзвичайна мелодійність і виразність весільних пісень є відображенням найкращих традицій українського народного мелосу. З метою формування національної культури молоді окремі фрагменти обряду педагог застосовував при постановці театральних вистав (“Дві сім’ї”, “Прислужники”, “Зальоти соцького Мусія”), у процесі музично-педагогічної підготовки майбутнього вчителя у вищих навчальних закладах, у роботі з мистецькими хоровими і хореографічними колективами.
	Створюючи музично-ігровий репертуар для дітей, В.М. Верховинець звернувся до українського ігрового фольклору, який поступово відмежувався від обряду і, зберігаючи свою образно-драматургічну природу, перейшов у повсякденний побут. Крім того виникло чимало самостійних драматичних ігор - невеличких жартівливих сценок, у яких відображені повадки тварин, природні явища, трудові процеси, побутові ситуації. У них органічно поєднуються слово, спів, музика і танець. Але гра має лише зовні власне розважальний характер. Ігри  є зразком соціонормативної, мовної, музичної, хореографічної культури українського народу. Педагог показав невичерпні можливості цього жанру для всебічного розвитку і формування національної культури підростаючого покоління. Він писав: “Гра є наймиліша хвилина, котрої потрібно дитині для всебічного виховання її молоденького тіла, розуму та її індивідуальних здібностей” [1,с.5]. До “Весняночки” увійшли народні ігри “Качка йде” [1,с.134], “Ходить гарбуз” [1,с.229], “Заїнько” [1,с.211], “Старий горобейко” [1,с.208] та інші. Вони використовувались педагогом у навчально-виховному процесі середніх і вищих навчальних закладів.
Найкращі зразки драматичного фольклору – епізоди українських обрядів, народні ігри – мають важливе педагогічне значення. Вони сприяють вихованню національної самосвідомості, гідності, патріотичних почуттів, активізації творчих здібностей, всебічному розвиткові молодших школярів.Їх доцільно застосовувати при проведенні тематичних ранків, на уроках музики, народознавства, у роботі шкільних мистецьких гуртків. 
	Отже, український фольклор є ефективним засобом виховання у діяльності і спадщині В.М.Верховинця, джерелом його творчих досягнень у царині національного музичного і хореографічного мистецтва. Актуальність педагогічних ідей і досвіду В.М. Верховинця потребує їх широкого впровадження у сучасну практику виховання підростаючого покоління.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ:
1. 	Верховинець В.М. Весняночка / Верховинець В.М. – [5-е вид.]. - К.: Муз. Україна, 1989. - 342 с.
2. 	Верховинець В.М. Теорія українського народного танцю / Верховинець В.М. – [5-е вид.]. - К.: Муз. Україна, 1990. - 152 с.
3. 	Верховинець В.М. Українське весілля / Верховинець В.М. //Етнографічний збірник тов-ва імені Т.Г.Шевченка. - Вип.1. - К., 1912. - с. 71-168.
4. 	Грицай М., Бойко В., Дунаєвська Л. Українська народнопоетична творчість / Грицай М., Бойко В., Дунаєвська Л. - К.: Вища шк., 1983. - 359 с.
5. 	Гусев В.Е. Эстетика фольклора / Гусев В.Е. - Л.: Наука, 1967. - 320 с.